1976

1976.10.23.Вiльна Украiна.№210(9493)

ШЕСТЕРО У ПРОВАЛЛ1

Кiлька рокiв тому у Львовi було створено спелеологiчний клуб “Циклоп”, члени якого зiдкривають i дослiджують пiземнi печери. Cвiт печер не-звичайний, вiн — темний i тiсний, нерiдко холодний i вологий. Промiнь електричного лiхтаря розрiзае темряву тисячолiть, i перэд вами постають незвичайноi краем кам'янi “квiти”, озера i рiчки, iншi прекраснi витвори природи. Експерименти, проведенi французькими спелеологами, подтвердили думку про те, що людський органiзм може подовжити час неспання. Слелеонавти нэвiть “дублювали” глибоко пiд землею полiт “Апол-лона-8”.

Львiвськi спелеологи вiдкрили i дослiджують на терито-pii Тернопiльськоi областi печеру “Оптимiстична”, довжиною 109 кiломегрiв. За цим показником вона займае трете мiсце у свтi. Робiтника Львiвського ботанiчного саду Мирона Михалевича називають “печерним вовком”, бо належить вiн до завзятих спелеологiв, до племенi непосид. А почалось усе з того, що турист прийняв запрещения друзiв побувати в клубi “Циклоп”. — 3 того часу я и “захворв” печерами, — каже Мирон.

Звичайно, люди спусквються пiд землю не тiльки заради того, щоб побачити щось невiдоме. Вони вчаться цiнувати все, що на землi за звичайних обставин ми не помiчаемо або не цiнуемо. Особливо це: “я — потрiбний людям, люди потрiбнi менi”.

— Пiсля п'ятидобового перебування у проваллi на гли-бинi понад 1.000 метрiв, — згадуе свою лiтню експедицiю Михалевич, — я пiднявся на поверхню плато Кирктау, що в Узбекистанi, i вперше вiдчув, як пахне сонце. Не можу передати словами, чим вiдзначаться цей сонячний аромат, але я Вiдчував його. Менi хотiлось тiєi миттi повторити слова радянських космонавтiв, що, повертаючись на piднy Землю, вигукують: “Яка ти красива, Земле”

Мирон Михалезич мае право спускатися i працювати в найглибших проваллях. Коли вирiшувалось питания, кому штурмувати печеру Кiлсi, вiдкриту минулого року працiвниками Києвськоi лабораторi спелеологiчних дослiджень (КiЛСi — абревiатура, утворена з назви цiеi установи росiйською мовою), його було за-раховано до складу шести членiв штурмовоi групп. Вiдкрнвачi печери торiк пройшли близько 700 метрiв. Рекорд що належав печерi “Снiгова> на Кавказi, був побитий нинiшнiм лiтом.

Плато Кирктау насичене воронками карстового походження. Одча з них зацiкави ла випускника Ленiнградськогс унiверситету Геннадия Пантюхiна, який пiсля закiнчення вузу повернувся у рiдний Сiмферополь i працював старшим iнженером у вiддiлi карсту iнституту мiнеральних рзсурсiа Biн запросив на пiдземну прогулгянку досвiдчених людей яких знав особисго. На початку серпня повiтряний лайнер доставив у Самарканд i труп львiв'ян, здвзятих дослiдникi) пiдземних глибин — Валентин. Овчаренка, Вячеслава Гороха Лесю Вовк i Мирона Михалевича.

Експедицiя “Кирктау-76” ставила за мету торкнутись днi Kiлci. Свiтовi вiдомi три найбiльшi провалля — “П'ср-Сен Мартен” — 1.331, “Бернар” -

1.289, “Верже” — 1.143 метри розташованi у Францii. Яка глибина Кiлсi? Вiдповiдь на це питания повинна була дати нова подорож в глиб плато.

— Звернiть увагу на слова “вглиб плато”, — каже Михалевич. — До штурму ми готу вались цiлий рiк, серед нашого спорядження були теплий одяг (на плато немас палива вдень велика спека, вночi вода замерзае в канiстрах), комбiнезони, гiдрокостюми. Усе свое добро спочатку винеслi з низини на плато, що мае висоту до 2,5 кiлометра.

У штурм: Кiлci брали участь майже тридцять чоловiк, cepeд них були представники Москви, Красноярська, Самарканда, Киева, Пермi, Сiмферополя, Львова. На дно повиннi були спуститися шестеро найдосвiд-ченiших, у тому числi робiтник Львiвського 6отанiчного саду Мирон Михалевич.

— Прогулянка пiд землю була не з приемних, — дiлиться враженнями наш земляк.— Шлях, проритий водою, був багатим на гострi виступи. Чим далi вглиб спускались учасники експедицм, тим бiльше вiдчували, що робота, почата водою колись, тривае i нинi. Один з гострих каменi, що трапився на шляху, пошкодив гiдрокостюм. Вода все частiше потрапляла менi за спину.

До того, як штурмова група зникла у проваллi, туди на кiлька сотень метрiв спускались iншi члени експедицii. Вони навiшували вiрьовки, налагодили телефонний звязок з поверхнею плато, розбилн табори з наметами, надувни-ми матрацами, спальними мiшками, паливом i продовольством. Усе це було не зайвим, якщо згадати хлопцiв, яким довелось працювати у пошкоджених костюмах, або плавати в подземному озерi.

Печера Кiлсi повнiстю не пiдкорилась спелеологам i на цей раз. Учасники експедицii йшли на рекорд. I вiн мае мiсце, але цей рекорд був всесоюзний. Вiдважна шiстка побувала на вiдмiтцi — 1.032 метри. Далi шляху не було. Внизу лежало озеро, дзеркальна площа якого дорiвнюе 525 метрам.

А потiм був пiдйом. Майже шiстдесят важких мiшкiв з усiм необхiдним для штурму пiдземних глибин пiдняли учасники спуску. По дорозi захопили геологiнi зразки. Вода тепер була союзником. Вона пробурила землю на 1000 метpiв з гаком i “показала”, чим бататi надра плато Кирктау. Звичайно, одноi такоi свердловини замало, щоб робити якiсь прогнози. Потрiбнi зразки з iнших площ.

— Будуть i з iнших, — каже Мирон Михалэвич.—Наступного року плануемо поеднати прмемне з корисним. Допоможемо геологам, зазирнемо черэз iншi провалля углиб плато. Особлизий iнтерес для нас, спелеологiв, становись одна з печер, Вона повинна бути глибшою вiд французьких.

Наприкiнц; нашоi розмови ми запитали Мирона про плани.

— Хочу зустрiти через одинадцять мiсяцiв у чертову вiдпустку cвoix давнiх i вiрних друзiв — <печерних вовкiв”, - щоб знову боротися i шукати,

- знайти i не здаватися.!

А. РУДЕНКО.

Редактор

О. КОСОВАН.